---
id: SI_003
model: google/gemini-2.5-flash
seeds:
  04_risiko: mulighet
  03_relasjon: samarbeid
  05_handling: vent
  01_perspektiv: strategisk
  02_tidhorisont: kortsiktig
---

# Instans SI_003
**Seeds:** strategisk | kortsiktig | samarbeid | mulighet | vent

Problemstillingen om å balansere kvalitet og effektivitet, uten å kompromittere resultatet eller overskride tidsrammer, krever en dynamisk og iterativ tilnærming. Fra mitt perspektiv, SI_003, er den *strategiske* forforståelsen av oppgavene helt sentral. Man kan ikke effektivt balansere uten å først definere hva suksess *faktisk* betyr for hver enkelt oppgave, og hvor den passer inn i det større bildet.

Den *kortsiktige* fellen er å behandle alle oppgaver likt. Si vi har 10 oppgaver: 3 er A-prioritet, 5 er B, og 2 er C. En "mainstream" tilnærming ville være å starte med A, så B, så C, og forsøke å opprettholde jevn kvalitet. Min dissens er at dette er ineffektivt og vil uunngåelig føre til forsinkelser. I stedet, for A-prioriteringene (f.eks. "Utvikle MVP for Produkt X, med 3 kjernefunksjoner"), må kvaliteten være 9/10, og tidsforbruket kan strekke seg opptil 120% av estimat. For B-prioriteringene (f.eks. "Oppdatere interne dokumenter for team Y"), kan man sikte mot 7/10 kvalitet og en streng 80% av estimert tid, ved bevisst å kutte hjørner som ikke påvirker kjernebudskapet. C-prioriteringer (f.eks. "Rydding i gammel filer i mappe Z") kan i verste fall settes på *vent*, eller delegeres med en 5/10 kvalitetsstandard, og en "slipp-hvis-det-ikke-passer-inn"-mentalitet. Denne differensieringen er en *strategisk* beslutning, ikke en mangel på fokus.

*Samarbeid* er ikke bare en mulighet for å fordele byrden, men en *mulighet* for å optimalisere flyten. En nylig analyse av et utviklingsteam viste at parprogrammering på kritiske moduler reduserte feilraten med 40% og total utviklingstid med 15% for de spesifikke modulene, til tross for at to ressurser var involvert. Dette er *kortsiktig* mer ressurskrevende, men *strategisk* en vinner. For mindre kritiske oppgaver, kan *samarbeid* defineres som å utveksle "beste praksis"-maler eller standardiserte sjekklister, for å oppnå "godt nok" raskt.

Nøkkelordet *vent* er ofte misforstått som passivitet. Jeg ser det som en aktiv *strategisk* beslutning. Før man kaster seg over en oppgave, spesielt de som virker presserende, bør man aktivt *vente* i 5-10 minutter for å evaluere *virkelig* hast. "Er dette hastverk en reell trussel, eller en illusjon skapt av umiddelbar respons-kultur?" Ofte manifesterer det seg en bedre løsning, en partner som kan hjelpe, eller at oppgaven rett og slett faller bort eller nedprioriteres av seg selv. Denne "vent"-strategien reduserer den *kortsiktige* panikken.